Figura firavă a Robertei Carassai, cu părul blond ondulat, contrastează cu voința ei de fier. În aproape trei ani, ea a călătorit la Genova, Padova, Treviso, a luat avionul și a zburat în Olanda, iar acum se află la Napoli.
Și face toate aceste călătorii nu de plăcere, ci pentru a-l găsi pe unicul ei fiu, Alessandro Venturelli.
Povestea tânărului de 23 de ani și a mamei sale, care este convinsă că îl va găsi, a fost prezentată la televiziunile și ziarele din Italia.
![1200-2023082213149](https://www.rotalianul.com/wp-content/uploads/2023/08/1200-2023082213149.jpeg)
Alessandro a plecat din casa lor din Sassuolo, în Emilia Romagna, în cursul zilei de sâmbătă, 5 decembrie 2020 și de atunci nu se mai știe nimic de el.
La Napoli, Roberta stă la o prietenă pe care a cunoscut-o recent și este însoțită în această călătorie de Marinella Maioli, președinta asociației Il Coraggio onlus.
Ea urmează o serie de semnalări și vizitează, ca întotdeauna, toate locurile unde a primit informații că ar fi fost văzut fiul ei.
Este recunoscut după tatuajul de pe încheietura mâinii, un trifoi cu patru foi și data – în cifre romane – când s-a trezit din comă, după un grav accident de motocicletă suferit la vârsta de 15 ani și jumătate.
![233953034-087d7df0-ce67-4cf7-aa78-b6f3a8463b96](https://www.rotalianul.com/wp-content/uploads/2023/08/233953034-087d7df0-ce67-4cf7-aa78-b6f3a8463b96.webp)
Mai întâi a vizitat un centru social – Mammut – în Secondigliano, apoi un bar și un restaurant unde a intrat și i s-a spus imediat: „Tânărul a fost aici, a mâncat la noi. Era cu o fată”.
Tuturor celor care au spus că l-au văzut pe fiul ei, Roberta le-a pus aceeași întrebare: „Ați făcut o fotografie? Am nevoie de o dovadă”.
Ea a mărturisit dezamăgită: „Nimeni nu face fotografie. Nimeni nu-mi dă confirmarea pe care o așteptam”. Apoi s-a dus cu taxiul la secția de poliție, sub soare:
„Am speranțe”, a mai spus ea, „pentru că patru persoane diferite, care nu se cunosc între ele, mi-au spus că au văzut pe cineva care semăna cu fiul meu, însoțit de o fată”. Dar la ieșire din secția de poliție, pe Via Medina, ea era tot mai descurajată.
În următoarea zi a fost și la gară: „Agenții de la Poliția Feroviară mi-a spus că au văzut pe cineva asemănător cu Alessandro urcând într-un tren.
Am cerut să văd înregistrările de pe camerele de supraveghere, dar mi-au spus că secția de poliție trebuie să autorizeze acest lucru.”
Este un labirint în care Roberta se pierde. Chiar și la Napoli, unde indiciile păreau mai concrete decât în trecut:
„La secția de poliție, am cerut să văd înregistrările, sperând că nu au fost deja șterse. Nu voi pleca până nu voi obține un răspuns. Sunt epuizată. Mă trimit dintr-o parte în alta. Și această zi, ca și celelalte, a fost un coșmar”.
Roberta lucrează tehnician de laborator la spitalul din Baggiovara din Modena. A trebuit să-și schimbe puțin munca „pentru că după ceea ce s-a întâmplat, nu mai eram la fel”.
Soțul ei lucrează la Maserati. „Ce s-a schimbat? Întreaga mea viață, în toate sensurile. Prioritățile mele s-au schimbat.
Nu mai pot să interacționez cu toți prietenii de dinainte. Nu vreau să aud despre problemele cotidiene ale altora, mă simt prea rău.
Eu și soțul meu facem doar ceea ce ne poate ajuta să-l găsim pe Alessandro. Suntem uniți în suferință, deși o trăim diferit: el nu stă niciodată locului, merge la sală, își urmează pasiunea pentru telescop.
Eu mă dedic 1000% acestei căutări, nu mă pot abate de la acest obiectiv. Am nevoie de singurătate, să plâng și să strig”.
Și când cineva se referă la Alessandro la timpul trecut, Roberta îl corectează: „Trebuie să spunem «Alessandro este», nu «era», ca și cum nu ar mai fi.
Pentru mine el există, dar evit orice discuție inutilă. Sunt epuizată, mă simt neputincioasă: în lupta mea zilnică aș avea nevoie de oameni competenți.
De-a lungul anilor am observat că pentru persoanele dispărute nimeni nu face nimic. Este o problemă socială majoră. Mă gândesc adesea la povestea Emanuelei Orlandi și la lupta familiei sale, și la tăcerea și refuzurile cu care s-au confruntat, și mă cutremur.”
Roberta poartă în geantă afișele cu Alessandro pe care le lipește peste tot: „Am făcut mai multe apeluri. Au trecut 32 de luni și mă gândesc mereu: dacă nu îl recunosc după față, pot să o fac după tatuaje. Și aceasta este o teamă imensă.”
După încă o dezamăgire, Roberta se agață rapid de o nouă speranță: „Mâine mă întorc la secția de poliție. Dacă îmi arată înregistrările, plec. Dacă îmi mai vorbesc despre confidențialitate, mă retrag. Adică, voi evalua”.
Nostalgia pentru fiul ei se combină cu gândul că ar putea fi încă în viață, dar și în pericol, legat de temerile pe care Alessandro le-a exprimat recent: „Cerea protecție, nu libertate. Părea deprimat, avea frică, îmi spunea: «Mă simt manipulat»”.
Alessandro era tehnician electronic, dar urma un curs de engleză și voia să călătorească. Pentru ultimul lui job, de vânzător ambulant, un prieten, Vincenzo, i-a dăruit o carte despre puterea minții, pe care a luat-o cu el când a plecat.
Roberta și soțul ei nu au renunțat la ideea că ar putea fi sub influența unei secte, după acel job temporar:
„Nimeni nu cercetează, dar eu nu mă voi opri. Mi-aș dori doar ca fiul meu să mă sune și să-mi spună: sunt în viață. I-aș răspunde: dacă ai nevoie de ajutor, sunt aici pentru tine”.